Novetats |
La Jove Guàrdia Pallaresa avança i a mesura que passa el temps, ella també es transforma, buscant noves formes de presentar-se en públic, i adaptant-se al seu context. Perquè res és immutable, perquè els coses estan subjectes al canvi |
La cita |
"Es realmente impresionante qué porquería de sistema es el capitalismo, que no le puede garantizar ni a su propia gente empleo, no le puede garantizar salud, la educación adecuada; que no puede impedir que la juventud se corrompa con las drogas, con el juego, con los vicios de todas clases." Fidel Castro ![Fidel Castro](http://andreslajous.blogs.com/photos/uncategorized/2008/02/20/apr_fidel_castro_070427_ms.jpg) |
Mirades del Barri |
Sobre el nacionalisme |
Les campanes encara toquen |
De lo meu Pallars |
Presentació |
Reflexió |
Tast poblatà |
La paraula ja dita |
Miquel Martí i Pol: Aramateix |
Joan Salvat-Papasseit: Res no és mesquí |
Espriu vs. Pere Quart |
Maria-Mercè Marçal: Desglaç |
Pere Quart: Corrandes de l'exili |
Joan Margarit: Perdiu Jove |
Joan Brossa: L'església catòlica espanyola |
Joan Maragall: Oda a Espanya |
Salvador Espriu: XVI, Llibre de Sinera |
Maiakovski: Poesies inacabades |
Vicente Huidobro: Las ciudades |
José Martí: XXXVIII, Versos sencillos |
Miquel Martí i Pol: Ara es demà |
Joan Margarit: Filòsof en la nit |
|
|
|
|
|
| |
08 d’octubre 2008 |
La paraula ja dita (XIII): Joan Margarit |
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEg5dz6ep24bWUq0fjuG8MmLS16LNf4o6DIsyUAe50ktVRiOFu2OSpT3H07nHGLIQ52A_0Oxg3rpMLAyMdM_IxL5Aoz_-fNIVXY_U6ZyfmhPnrnDcAwEqPSXHYVuY-TZv4YXGR5VCg/s320/joan+margarit.jpg) Filòsof en la nit (Estació de França, 1999)
Quan la matinada negra de Madrid és, al carrer O'Donnell, darrere dels vidres, reposo el meu cap a la teva absència. He obert la Ilíada. Apol.lo Emprenyat passa com la nit i, al ritme del pas, ressonen les fletxes del carcaix de cuiro. Sento el teu lloc fred que ningú no ocupa. Despullant-me, parlo sempre com si hi fossis: un costum dels dies primers sense tu. El mirall del bany, sense els teus flascons, només reflecteix com m'he anat fent gran. Plego bé la roba i em poso el pijama amb la bata grisa ben lligada al cos, i les sabatilles als peus nus de vell. Estimo l'absència teva al meu costat, sempre més propera quan torno a la Ilíada, com si t'acostés el llunyà ressò de la veritat des d'aquella platja.
La teva ombra i jo hem pujat la noia i els dos nois: ahir justament vaig rebre carta del més gran. Quasi no et recorden. Sóc el seu Homer de la nostra Ilíada. Lluny d'aquell mar tebi de rambles amb plàtans on vàrem trobar-nos, encara no puc sentir més Helena dins de mi que tu. I és proper el passat. Com el vent als arbres negres del Retiro davant del meu pis. Espanta l'aspecte, vestit de guerrer, d'Hèctor al seu fill. La nit l'ha creuada el desesperat soroll d'una moto. També jo amb el bronze de la soledat als nostres infants potser els feia por.
La fotografia teva, amb un to sèpia, és damunt la taula, perduda entre els llibres: jove llunyania d'un somriure trist. Aqueus i troians, com un mar picat d'escuts i de cascs, de llances de fusta amb puntes de bronze, s'asseuen a terra vora el mar de tarda que brama a la platja. Però em sento absent: mentre Aiante es llança contra l'escut d'Hèctor, recordo el mar nostre, verge com a Troia, de la Costa Brava en els anys seixanta. Obro el finestral. Avui viuen lluny la filla i els fills. Són més grans que tu: vas partir tan jove. Penso, melancòlic, que ara es deu estar fent fosc a Xicago. I és de matinada a Berlín i als verds afores de Londres. I a tu no t'esperen més albes que aquestes que surten de nit entre les paraules.
Mentre les fogueres assetgen les naus tinc mals pensaments, com la mar negrosa que aboca algues fosques a la sorra molla. Passa com si els déus d'Homer fossin certs. Fa tants anys: tu, morta; jo, anant-me fent vell tot sol amb la Ilíada. Però allí a la platja, entre dos combats, mentre les estrelles fan més negre el cel, tu dorms, com Helena, aquí al meu costat, a la teva fosca. Pesen les parpelles com el casc de bronze d'un guerrer cansat que va recordant Pedralbes i el cel tan blau de la tarda en la primavera d'aquella ciutat. Prim com la ideal línia d'Euclides és el territori mític de la Ilíada que estem llegint junts -tu a la meva vida, jo a la teva mort. Em surt el filòsof quan veig com Aquil.les ha triat la glòria en lloc de la vida. L'ètica comença: ja és a la Ilíada la noble i antiga lliçó del dolor, quan Hèctor i els seus
arriben a sang davant les barcasses. Sempre hi ha un Aquil.les que espera a la fosca. Penso que l'absència -com l'aigua del riu trempava les armes- m'ha forjat més dur. Cadascú ha sentit a la seva Ilíada com les armes xoquen contra els elms lluents i els crits horrorosos dels grecs entre el foc defensant les barques. Alcàtoo a terra: la llança que vibra -clavada al seu cor- amb l'últim batec. Tu seràs la llança que tremoli a l'últim desig del meu cos. Fugen carros buits per tota la platja, i la lleu remor que fa, en passar, un full, és com una dèbil presència teva. Mentrestant, als vidres, l'horitzó del parc comença a aclarir-se, com si resplendissin rere els arbres negres les armes d'Aquil.les.
Com t'he buscat sempre. I quantes vegades he desembarcat, només per un llum, en costes abruptes. Obro la finestra i em crida l'albada dels ocells del parc. La dura vellesa posa a la mirada una llarga platja com les de la Ilíada. Mercant rovellat, davant d'un gran port fendiré les aigües pudentes on volen milers de gavines, buscant una immòbil dona solitària que espera a la dàrsena. Avui que la proa s'enfonsa cansada i que el navegant no hi veu bé de lluny, la costa s'esborra. Mirant les onades, recordo els teus ulls amb llum de capvespre i, somrient, penso que, grisa i romàntica, et duc al vaixell de ferro de l'ànima.
Premio nacional de poesia 2008 amb l'obra "La casa de la misericòrdia" (2007)
Anterior/Post-Catàleg
|
posted by lluís @ 01:24 ![](https://resources.blogblog.com/img/icon18_edit_allbkg.gif) |
|
2 Comments: |
-
I si actualitzem el bloc?
Petonets!
-
ja sé que això teu amb Margarit és etern per culpa de l'aep, però què tal si actualitzes, monerris??? que estic malalta i així em fas més amena la jornada... jaja.
muaaa!
|
|
<< Home |
|
|
|
|
|
I si actualitzem el bloc?
Petonets!